GYILKOSSÁG AZ ORIENT EXPRESSZEN
A Siratófal, Jeruzsálem 1934
Azt mondta, pontosan 4 perc!
Non, non, non.
Gyorsan!
Két tökély tojás ezúttal, nem?
Mon ami, encore?
Talán.
A tyúk tehet róla.
Miért tojik eltérő méretű tojásokat?
Nem a te hibád, mon ami. Ez két tökéletesen jó oef.
Mr. Poirot, épp három vallás készül összecsapni.
Amennyiben csodát kíván tenni, most van itt az ideje.
A tied lehet. Allons-y!
Poirot!
Elnézését kérem a...
Nem az a baj...
hanem az imbalance ennek a...
Igen.
Így már jobb.
Elnézést! Szabad? Vigyázat! Szabad lesz?
Hozzák a vádlottakat, kérem!
A rabbit...
a Papot...
és az imámot!
Olyan ez, mint egy régi vicc, igaz?
A rabbi, a pap és az imám.
Mais, non.
Elnézést, én belga vagyok.
Nos, lássunk hozzá!
A Szent Sír templomban felettünk,
három vallási képviselő találkozik a rendőrfőfelügyelő jelenlétében,
hogy megvitassák a piac használatának időbeni elosztását.
Egy órával e feszült találkozó után...
egy felbecsülhetetlen értékű relikviának nyoma veszett.
Az a hírjárja, hogy e három férfi közül az egyik lopta el.
A rendőrség nem talált semmiféle bizonyítékot.
Én találtam egyet.
Egy lelkiismeretesen rendben tartott freskó falán,
egyetlen apró kis repedést,
amelyet egy kemény talpú cipővel vagy bakanccsal való durva mászás okozhatott.
Nos, hölgyeim és uraim, mérlegeljük,
ki húzhatott hasznot e bűntettből.
A mi három szent férfiúnk szerényen él.
Vékony talpú cipőjük is szegényes.
Hirtelen meggazdagodásuk, vagy rubinokhoz jutásuk
túl gyanús lenne, hogy élveznék. Így kiesnek.
De most kérnék egy fegyveres őrt a déli kapuhoz.
Nagyon köszönöm.
Nos, az egyetlen ember,
aki hasznát látná a lopásnak és az ezt követő zúgolódásnak,
az az, akinek reggel átkutattam az irodáját,
míg, jelzem elég sajnálatos módon várnom kellett a reggelimre.
Tojás körüli nehézségek miatt, ám ez mellékes.
E férfit bőkezűen megfizetik azért, hogy rendet tartson Jeruzsálemben.
Ő nem más, mint a rendőrség főfelügyelője,
aki nem kíván elveszíteni egy jól fizető állást,
miközben a helyiek épp az önkormányzásról folytatnak diskurzust...
aki valóban bakancsot visel, és aki meglátásom szerint már nagyon bánja,
hogy közreműködésre kért fel az ügyben.
- Hogy merészel meggyanúsítani engem? - Kérem, őrmester!
- Átkutatta az irodát, ahogy kértem? - Igen, uram.
És megtalálta, amiről úgy véltem, ott lehet?
- Igen, uram. Épp ahogy mondta. - Merci.
Állj!
Ezt kell elszállítania, parancsnok. Holnap reggel.
Rendben, uram.
A csomagja a fedélzeten várja.
Én nyertem rá jogot, hogy a hajóhoz kísérjem.
Tehát Sztambulba tart? Utána visszatér Londonba?
Elfáradtam. Úgy érzem, megérdemlek egy kis pihenést.
Festményeket akarok nézegetni, és bővelkedni az időben.
Ön bámul rám. Abbahagyná?
Csak...
honnan tudta, hogy ő volt, uram? Egy apró repedésből a falon?
Megvan az az előnyöm,
hogy olyannak látom a világot, amilyennek lennie kéne.
És ha nem olyan, a tökéletlenség úgy kiugrik,
mint az orr az arcunk közepén.
Ez jobbára megkeseríti az életet.
De egy bűntett felderítésénél kapóra jön.
Olyan, mintha a lelkükbe látna és felfedné az igazi természetüket.
Bárki bármit is mondjon, van helyes és van helytelen.
A kettő közt nincs átmenet.
Nos, búcsúznék.
Nem, el kell kísérnem egész a kompig.
Ah, au revoir, mon capitaine. Ne lássuk soha többé egymást!
Megigazítaná a nyakkendőjét?
- Hogyne. - Így tökéletes.
Kérem, fejezzék be a beszállást!
Elnézést!
Hamarosan megjavítjuk.
- De elkészülnek vele időben? - Dolgozunk rajta!
Van egy csatlakozásom Sztambulban. Reggel 7-kor indul holnap.
Egy nagyon beteg ember vár rám Londonban.
Orvos vagyok.
Orvos.
Én orvos vagyok.
Angolul ordítok magukkal, egyre hangosabban és lassabban.
Ostoba dolog, elnézést.
Segíthetek? Hadd segítsek!
Megismerem a bajszát.
Az újságokból. Ön az a nyomozó! Herkules Poirot.
Hercule Poirot. Én nem ölöm meg az oroszlánokat. Mademoiselle!
Mary Debenham, monsieur. Nevet elfelejtek, de arcot soha.
Az önét semmiképp sem.
Bagdadból érkezett?
Hát, igaz. Egy részlet sem kerüli el a figyelmét.
A jegye.
Azt is kérdezhetném, élvezte-e az itt-tartózkodását nevelőnőként?
A krétapor a kabátujján és a földrajzi olvasókönyv.
Vagy nevelőnő vagy kartográfus. Csak találgattam.
Mindig földrajzzal kezdek,
és addig dorgálom őket, míg a világot betéve nem ismerik.
Az életben lehetnek elveszettek,
de itt süllyedjek el, ha nem tudják, hol vannak!
Legyűrtük a láncainkat. Épp időben.
Olyan szabadnak érzem magam itt a vízen.
Bár én is élvezhetném.
- Felhagyhatnánk ezzel, Mary. - Ne most!
Ha túlleszünk rajta.
Ha vége lesz.
Akkor már nem bánthatnak minket.
Isztambul
Itt kezdődik a vakációm!
Tisztán látom a város lelkét ezekben a pompás kenyerekben.
A világ ragaszkodik a pusztításhoz, de itt...
remekműveket sütnek rendelésre nap mint nap.
Monsieur Poirot!
Mohammed!
Mohammed, barátom...
maga egy művész!
Barátom!
Elnézést.
Gyere, gyere!
Ne törődjön velünk, csak egy személyes vitához keresünk diszkrét helyet.
Úgy 20 percig húzódhat az ügy,
míg közös nevezőre nem jutunk. Vagy csak én vele.
Monsieur Bouc!
Poirot! Itt a konyhában!
Ez az alak hamarabb kiszimatol egy finom sütit, mintsem elfogna
- egy ékszertolvajt! - Mon ami!
Már nem vagyok rendőr. Nem tudom kiváltani, ha rosszul sül el a dolog.
Ő egy kedves, régi barátom,
a nagybecsű Poirot, bár én már előbb ismertem. Hercule Poirot, ő pedig...
- Egy utcalány. - Igen.
Az vagyok. Bouc, nem mondtad, hogy ilyen híres barátaid vannak!
Barátságunk alapja, hogy egyedül én nem faggatom
az ügyeiről, mert nem érdekelnek.
- Ő viszont nem ítél el azért, mert rémes vagyok. - Rémes bizony.
Madame! Bouc! Csatlakozzanak hozzám egy italra, jó?
Csak egy órát lehetek az öné.
Hétkor indulok az Orient Expresszel, hivatalos igazgatói teendőként.
A bácsikám nevetségesen sokat fizet azért, hogy a pompás vonátán tartson,
minél távolabb tőle és az irodájától.
Az a dolgom, hogy fess hivatalnokokkal egyek-igyak.
- Művészi fokon űzöm a nepotizmust. - Ebben ön kész Michelangelo!
- Mr. Poirot! - Talán ön is prostituált?
- Hova gondol? - Zaklatja önt ez az ember?
- Épp arra készül. - Ön az angol konzulátusról jött. - Igen, uram.
A Kassner-ügy miatt.
Ahogy mondja!
Beváltak bizonyos jövendöléseim?
Igen.
- Felesleges elolvasnom a sürgönyt. - Vicces.
Meghalt vagy félrelépett valaki?
Sajnálatosan mindkettő.
Ezzel valaki...
belerondított a pihenésembe.
Úgy tűnik, együtt kell ma utaznunk, Bouc.
- Biztosítana nekem egy fülkét a vonaton? - Drága barátom!
Nem sok mindenre vagyokjó, de szerzek önnek egy ágyat a vonatomon.
Három nap gondok és gaztettek nélkül. Imádni fogja!
Mademoiselle, szívből örvendtem.
Már elhozattuk a csomagjait, és kifizettük a költségeit.
Calais-ban várni fogják,
aztán elkísérik Doverbe, onnan vonattal jut el a Victoria állomásra.
- Szeretném hivatalosan is kifejezni a hálámat. - Hallgasson!
Csak ront a helyzeten.
- A borravalója. - Köszönöm, Marquez úr!
- De hát nem is vittem a csomagját. - Pazar hetem volt.
Ünneplünk, ha ránk mosolyog a szerencse, juttatunk belőle másnak is.
Ne feledjen jókat mondani rólunk, amerikaiakról.
- Ne! - Elég volt!
Monsieur, bonsoir.
Mr. Ratchett, odavezetem a legjobb asztalunkhoz.
- Tessék, a legjobb asztalunk. - Nem, én ezt akarom.
Hé, Masterman! Megvan minden?
Kedves, hogy érdeklődik, Mr. MacOueen, de nem szokásom hibát véteni.
Te jó ég! Ez Andrényi gróf! Gyere, gyere, gyere!
Láttam táncolni a Monte Cristóban! Megenged nekem egy fényképet?
Kérem, az arcomat ne!
Elnézést!
A Simplon Orient Expressz
érintve Szófiát, Nist, Belgrádot, Vinkovcit, Brodot,
átszállással Bukarestbe, Zágrábba, Triesztbe, Velencébe, Milánóba,
Lausanne-ba, Dijonba, Párizsba, Boulogne-ba, Calais-ba,
csatlakozással Doverbe és Londonba, 15 perc múlva indul!
Erre, Michel! Becses szállítmány. Szükségem van egy első osztályú fülkére!
Legyen figyelmes a barátommal. Kényeztesse, mint egy állatkerti pandát!
De Monsieur Bouc, tele a vonat, nincs egy hely sem.
Úgy csinálunk helyet. Kapja meg a 11-est!
Azt hivatalos célokra tartjuk fenn.
Roppant kényelmes.
A 11-est az osztrák professzor két napja foglalta le.
Egy első osztályú hálófülke sincs a vonaton?
- Nincs, uram. - Másod osztály?
- Egy szabad helyünk sincs. - Mademoiselle Debenham!
Mr. Poirot! Ön is velünk tart?
Attól függ, ki nyeri ezt a vitát.
Az összes utas megérkezett?
Mr. Harrist kivéve.
"Valamennyi utasnak be kell jelentkeznie fél órával az indulás előtt,
vagy elveszítheti a helyét."
Fél órán belül vagyunk. A hely elveszett.
Kérem, vigye Monsieur Poirot csomagjait a 3-as fülkébe, Mr. MacOueenhez.
- Merci, Bouc! - Jó utat, barátom!
- Parancsoljon! - Merci.
A hármas szám csak bajt hoz rám.
Bocsásson meg, madame, nem akartam tiszteletlen lenni!
Azért próbálkozhatna egy kicsit.
A vonaton utazás egyik fő erénye, hogy az ember mindig belebotlik valakibe.
Ez csodálatos! Bár örülök, hogy végre hazamegyek.
A fűszeres ételek, mecsetek és emberek miatt érdemes útra kelni,
de végül csak hiányzik a saját ágyunk.
Megvádoltak vele, hogy férjre vadászom külföldön.
Őszintén, ezt nem is tagadom. Szeretek egyedül lenni.
Egy hölgynek vannak bizonyos kielégítésre szoruló igényei, ha van pénze,
és lehetőleg kellő rendszerességgel.
Szent ég! Tűz van a konyhában!
Ég önnel, madame!
- Jó estét! - Bonsoir.
Ez a 9-es.
- Jó estét! - Bonsoir, bonsoir.
Hogy s mint? Bonsoir.
- Excusez-moi. - Tessék, csak ön után.
Merci, merci.
Áh, numéro trois!
Áh! Vous étes Monsieur Macoueen?
Igen, de elvétette a hálóhelyét.
Elnézést, uram! Valami gond van?
Nem, semmi gond.
Tele a vonat. Azt hiszem, hogy mi... hogy is mondják? Hálótársak?
- Valóban? - Épp oly csalódott vagyok, mint ön. Pompás!
Gyertek, kedveskéim!
Nem.
Ez?
Miért nem vagyok még kicsomagolva?
Öt perc múlva indulás! Minden utas szálljon fel!
Megkeféljünk?
Mi a fene tart ennyi ideig?
- Amint elindultunk, ágyaztasson meg velük! - Már szóltam miatta, uram.
Nem, vessék meg az ágyam! És hozzák a diktafonomat!
Kutyák az asztalon. Ilyen undorító dolgot még nem is láttam.
- Igen, uram. - Hívja ide MacOueent.
Hozza magával a milánói üzlet összes számláját.
- Kérem, intézkedjen. - Igen, uram.
Méghozzá azonnal!
- Nem azt mondtam, hogy azonnal? - Már megyek is, uram.
"Jobb, ha vigyázol magadra."
A kávéja, Mr. Ratchett.
- Kinek a műve ez? - Fogalmam sincs, uram.
Jó estét, Mrs. Hubbard!
Üdvözlöm, Mr. Masterman.
Hát, helló!
Ha tovább legelteti a szemét, bérleti díjat számítok fel.
Kifizetem.
Inkább igyon még egyet.
Megsértődött?
Csalódott vagyok.
Akadnak jóképű férfiak.
Nem kéne mást tenniük,
mint befogni a szájukat, és övék lehet, amit csak akarnak.
Mégis kinyitják a szájukat.
Minden rendben van, Mrs. Hubbard?
Önnek kitűnőek a megérzései, tudom.
A második férjem is mindig ezt mondta.
Várjunk csak! Az az első volt.
Igen. A legokosabb férfi, akit ismerek.
Az arca akár egy gyökér, de én imádtam ezt a gyökeret.
Örvendtem a társalgásnak.
Bonne nuit!
Jó éjt!
- Monsieur Poirot! - Entrez, Pierre Michel.
Voilá.
Míg vacsorázik, átköltöztetem Monsieur MacOueent Monsieur Bouc fülkéjébe.
Első osztályúan utazhat, monsieur.
- Impeccable. Merci. - Bon appétit.
...és a tojások?
Derűs délutánt!
Mrs. Hubbard!
Kellemes délutánt!
Parancsoljon!
- Ajándék az Orient Expressztől. - Köszönöm.
Legyen szükségük bármire, állok rendelkezésre.
Nem, köszönöm. Nem iszom.
Talán nem bírja az italt?
A bűn az az, amit nem bírok.
És az ördög a vétkesek közt lel kedvencekre.
Jobb, ha nem is beszélgetünk.
Kellemes délutánt!
Monsieur, nincs kedve egy apéritifhez?
Szívből fájlalom, de találkozóm van a vonat igazgatójával.
Ő amúgy is elmegy.
Kérem, uram! Madame, madame.
Berendezkedett?
- Ah, merci. - Épp ahogy hirdetjük.
Mégis, a legjobb dolog a vonaton nem az ennivaló.
Roppant izgalmas, amikor egy csapat idegen, akikben csak az úti céljuk közös,
több napra egy fedél alá kényszerül,
aztán soha többé nem látják egymást.
Unalom plusz névtelenség, plusz...
egy állandó, finom rázkódás.
A kedvteléseivel nem viszi semmire.
Egek, remélem!
Nekem a halat rendelje.
Kérnénk sügér helyett nyelvhalat, saláta helyett krumplit,
és barna szósz helyett velouté-t. - Zwei.
Garcon! Ez pompásan hangzott, nekem is ugyanezt!
Ő Dragomiroff hercegnő.
Ha valaha pénzért nősülnék, akkor csakis ennyiért.
Reggel kikeféltem Dáliát.
Nem, meggyötörte szegény kutyusomat. Én kértem, hogy fésülje meg.
Még mindig élvezettel olvassa Dickenst?
Egyre inkább, mon ami.
Tudja, a könyveivel meg az örök ficánkolásával lemarad a románcról.
A románc sosem marad büntetlen.
Egyszer rég...
volt valakim.
Jobb szeretnék a jövőben nem azzal az emberrel ülni.
A hasonló üljön egy hasonlóval. De mi nem vagyunk hasonlóak.
Nem mindenkit foglalkoztat így a fajok szétválasztása, professzor.
Az összes faj iránti tiszteletből részesítem előnyben a szétválasztásukat.
Ha összekeverné a vörösborát a fehérrel, azzal mindkettőt tönkretenné.
Én szeretem a jó rozét.
Hogy s mint? Nincs ellenére, ha csatlakozom önhöz?
A desszert nagy élvezet,
és olyan ostobának érezném magam, ha egyedül élvezkednék.
Én szívesebben vagyok egyedül.
De...
a sütemény egy falatjáért cserébe, itt maradhat.
Hogyne. Elnézést! Még egy villát!
- Egy ideje próbálok megismerkedni önnel, Mr. Poirot. -Ah, merci.
Még soha életemben nem ültem ilyen közel egy hírességhez.
Nem, ez nem igaz.
Egyszer egy buszon ültem Ty Cobb-bal.
Baseballsztár Detroitban.
Megengedi, hogy leegyem ezt a kis díszt a tetejéről?
Maga elég fura szerzet.
Egy furcsa, különös ember.
Az én koromban az ember tudja, mit szeret és mit nem.
Amit szeretek, azt rettentően élvezem. Amit nem, azt megvetem.
Például a felesleges udvariaskodást egy üzleti célú megbeszélés előtt.
Vicces.
Na jó.
Kínálnék egy állást önnek.
"Az ártatlanok bosszúállója." Így nevezik Önt a lapok.
Na, és ön ártatlan?
Üzletember vagyok.
Műkereskedő. Vagyis újonc vagyok még.
De bevált a kezdők szerencséje.
Ereklyék, régiségek.
Szőnyegek, meglepő. Csecsebecsék.
Új még nekem ez a játék, van, hogy kissé melléfogok.
Így aztán meggyűlt a bajom az egyik...
úgynevezett becsüssel.
Nem lehet bennük megbízni.
A vevőim némelyike...
megvesz egy darabot, aztán rájön, hogy nem egészen eredeti.
De aligha az én hibám,
ha egy kashani selyemsál csak utánzat.
- Igaz? - C'est bon.
Csakhogy szereztem néhány ellenséget.
Kaptam néhány fenyegető levelet.
Valószínűleg az olaszok lehetnek.
Eladtam nekik egy pár keleti szőnyeget Milánóban.
A vevők nem örültek az eredetének.
Most kamatostul kérik vissza a pénzüket, tudja? Olaszok.
A talján vér.
- És ekkor hirtelen szembejön a zseniális nyomozó. - En?
- Igen, ön. Herkules Poirot. - Hercule.
Megmondom, mit akarok.
Szeretném alkalmazni, hogy védjen meg,
míg egy biztos helyet nem találok.
Önnek ez könnyű pénz.
Engem viszont megnyugtatna, tudja?
- Megértem. - Jó. - De elutasítom.
Tessék? Ez rossz válasz.
Talán nem fogalmaztam elég világosan.
Szóval, valaki az életemre tör.
Nem én vagyok a világ legjobb embere, még távolról sem.
És ha létezik másvilág ez után, el fogok ítéltetni, épp ahogy ön is. De...
eszem ágában sincs ezt elsietni.
- Ön most pisztolyt fog rám? - Nem.
Nem önre. A világra.
Én a világban élek. Ne szegezzen pisztolyt rám!
Hogy hangzik 10 ezer egy hétre?
Nagylelkű ajánlat, de nem vállalom.
- 15 ezer. - Nem hallotta? Nem vállalom.
Már értem.
Ez nem elég mutatós eset a nagy Herkules Poirot-nak?
- Nincs villanólámpa... - Hamisítványt ad el gengsztereknek.
Én vadászok a bűnözőkre, nem védem őket.
Szóval, nemet mond a piszkos pénzemre.
Önnek mondok nemet, Mr. Ratchett.
A pisztoly az oka, ugye? Amiatt van?
Ennél sokkal személyesebb az ok.
Nem tetszik az arca.
És most ha megbocsát...
A süteményem ízlett?
Az kitűnő volt. Kellemes délutánt kívánok!
Köszönöm.
Hideg van.
Édes Katherine-om!
Szerelmem!
Mr. Dickens!
Mr. Ratchett?
Nincs semmi.
Bien, monsieur. Jó éjt!
Jó éjt!
Egy újabb esemény...
- Mrs. Hubbard? - Mindig csak Mrs. Hubbard.
Mrs. Hubbard.
Meghaltunk?
Hölgyek, urak, a vonat kisiklott!
Jól van, Mr. Marquez?
Igen, köszönöm.
Mr. Bouc reggel beszél majd önökkel.
Addig maradjanak a fülkéjükben!
- Hát persze. - Meg fogunk halni?
Ma Katherine.
Szépségem...
Hölgyeim és uraim! A vonatunk továbbra sem képes sehová se menni.
- Kivéve lefelé. - Mégis meddig kell itt üldögélnünk?
Igen, valakinek tennie kell valamit!
Természetesen tettem valamit. En nem csinálok semmit.
2 óra és 10 perccel ezelőtt, amikor nem érkeztünk meg menetrend szerint Brodba,
az állomásfőnök gyaníthatta, mi történt velünk,
és már küldött egy csapatot, hogy ássák ki a mozdonyt,
tisztítsák meg a síneket és bocsássanak útra minket.
Addig is, higgyék el,
nem lesz hiányuk melegben, élelemben és kényelemben.
- Mehetnénk gyalog. - Meghalhatunk a hidegben, ha megpróbáljuk.
El kellene érnem egy csatlakozást.
A hajóm holnapután indul Franciaországból.
Gyanítom, hogy ön nélkül. És nélkülem Londonba.
Önt teszem felelőssé az időveszteségemért, Mr. Bouc.
Hölgyem, nem tehet felelőssé az időjárás miatt.
Dehogynem! Hiszen ön van itt.
És a konferenciám Turinban?
Nekem a socheaux-i autógyárban lenne találkozóm.
Bizonyos dolgok Isten kezében vannak.
Nem mi döntjük el,
megérdemeljük-e, hogy biztonságban odaérjünk az úticélunkhoz.
Vagy, hogy mint Lucifernek, el kell-e buknunk.
Meghoztam a reggelijét, Mr. Ratchett.
Bonjour, Mr. Masterman!
Talán valami gond van?
Nem tudom, uram.
Mr. Ratchett?
Engedelmével...
Ez hideg levegő.
Kérem, hívja ide Monsieur Boucot és dr. Arbuthnotot.
Uramisten!
Ne érjen máshoz, csak a holttesthez!
Nahát, ez rettenetes!
Előbb a hó, most meg...
Szólnom kell a rendőrségnek, bejelentést tennem egy koszos állomáson.
És meghalt egy ember.
Megkéselték.
Hosszú, egyenes pengéjű kés.
Több szúrt seb, némelyik felszínes, a többi áthatolt az izmokon.
- Jobb kéz vagy bal kéz felőli oldal? - Hát, ez az.
Úgy tűnik, hogy a gyilkos becsukhatta a szemét, és vakon döfött.
Meg tudná becsülni a halál időpontját?
Nehéz megmondani a nyitott ablak miatt,
de megközelítőleg éjfél és kettő közt.
De senki sem lépett be a fülkéjébe. Egész éjjel a helyemen ültem.
Láttam volna, ha valaki bemegy. Képtelenség!
Köszönöm, doktor úr! Térjen vissza az étkezökocsiba!
Michel, zárja le a vagont!
Poirot!
Segítenie kell, barátom.
Meg kell találnia a tettest.
Esedezve kérem, a társaságunk nevében!
Mikor ideér a rendőrség, egy lezárt ügyet kapnak.
Ön az egyetlen, aki megmenthet.
Megható a bizalma, mon cher. De muszáj végre pihennem!
Tekintse úgy az ügyet, mint egy tengerparti talányt.
Önnek ez csupán ujjgyakorlat!
Csak feltárja az utasok előéletét,
eldönti, szavahihetők-e, teszi, amit szokott.
Egy széken üldögélve elmajszol egy tortát,
és gondolkodik, míg ki nem pattan a megoldás.
Mi mást tehetne, míg itt ülünk a hóban?
Állandó stimuláció nélkül elpusztulnak az agysejtjei.
Azt hiszi, csak ülök egy széken, sütit majszolva és előrukkolok a megoldással?
- Nem tudom, mit csinál! - Itt van nekem Dickens.
Pokolba a Dickens-évei!
Ha ezt a rendőrségre bízzuk, ők találnak majd egy tettest,
és akár ő volt, akár nem, felakasztják.
Az a legvalószínűbb, hogy Mr. Marquezt,
csak azért, mert Marquez a neve.
Vagy dr. Arbuthnotot a bőrszíne miatt.
Ön az egyetlen, aki igazságot szolgáltathat.
- Kell egy helyrajz erről a kocsiról! - Máris.
- Az összes útlevél. - Hogyne. - Minden utast ki akarok hallgatni.
Bizonyíték, rend és módszer, míg egy tettes elő nem kerül.
Nem pártolom a gyilkosságot, barátom.
Sokak nélkül szebb lehetne a világ,
de mégsem öljük meg őket.
Ebben is különbnek kell lennünk az állatoknál.
Találjuk hát meg a gyilkost!
Mi történhetett?
Hölgyeim és uraim! Engedjék meg...
Úgy tűnik, hogy a balszerencsénk csak fokozódik.
Azaz... Az egyik utas meghalt a vonaton.
Monsieur Ratchett.
Szóval, végül csak elkapták.
Tehát ön szerint meggyilkolták?
Nem, nem.
Arra céloztam, hogy jó egészségnek örvendett,
és sok ellensége volt.
Valóban, mert meggyilkolták.
Jó ég! Gyilkosság, itt?
- Sajnos, madame. - Isten nyugosztalja szegényt.
Én mondtam, hogy valaki az éjjel a fülkémben kotorászott.
De senki sem hitt nekem.
- Mégis mi folyik itt? - Miután a hó fogságába estünk, úgy döntöttem,
megtalálom Monsieur Bouc-nak a bűnöst.
Miért pont ön?
A nevem Hercule Poirot.
Én vagyok a világ talán legnagyobb detektívje.
Idővel mindnyájukkal beszélni fogok, de egyelőre
maradjanak a fülkéjükben, zárt ajtó mögött.
Úgy érzem, mintha fogoly lennék itt.
A saját biztonsága érdekében.
Mert ha gyilkosság történt,
gyilkosnak is kell lennie.
Ez a gyilkos itt van köztünk...
a vonaton, most.
A vagonok közti átjárókat éjszakára bezárták?
Hogyne! Magam zártam be őket.
Átkutattuk a vonatot. Nem rejtőzik se rajta, se alatta senki.
Ennek fényében a nyomozást korlátozhatjuk a calais-i kocsi utasaira.
Bouc, ön segít majd.
Miután egy másik vagonban aludt,
ön az egyetlen, aki nem gyanúsított.
Mr. MacOueen! Feltétlenül innia kell most?
A főnököm meghalt,
elvesztettem a munkám, és úgy néznek rám, mintha én tettem volna.
Mi nem vádolunk senkit. Ön ismerte őt, így öntől kell begyűjtenünk a tényeket.
Rokonságban álltak?
Nem, a titkára voltam.
Intéztem az útjait, rendeltem a steakjeit.
Életemben nem láttam embert ennyi steaket enni.
Régiségekben utazott.
Nem volt hozzá se képesítése, se szeme, se nyelvtudása.
Őszintén szólva nem értett az üzlethez, a könyveléshez,
semmihez.
- Én intéztem mindent. - Mióta állt az alkalmazásában?
Húsz nap híján egy éve.
Nem volt ínyemre az alkoholtilalom...
a tengerentúlon találtam magam, fülig adósságban.
Jogásznak tanultam,
de nem erre születtem.
Nagyon nem értek hozzá.
Kedvelte Ratchettet?
Csak a pénzét kedveltem.
Ratchett nyers volt...
követelőző, sértő és nagy valószínűséggel egy gonosztevő.
Mikor látta utoljára ?
Nem sokkal 10 után lehetett.
Behívott, hogy nézzük át az olasz üzleteket.
A hamisítványok eladását Milánóban?
Igen. Át akarta nézni a számlákat.
Mindent le kellett fordítanom,
mert nem értette a franciául írt szerződéseket.
Mikor megálltunk Vinkovciban,
beszédbe elegyedtem a színesbőrű orvossal, Arbuthnottal.
Ittunk pár pohárral, kin yújtóztattuk a lábunkat.
Fura...
véleménnyel volt Sztálinról, amin változtatnom kellett.
Nem vagyok rasszista, de nem igazán kedvelem az angolokat.
Mikor ért véget a parti?
Nem sokkal kettő után ment el.
Tud róla, hogy Ratchettnek konkrét ellensége lett volna?
Atyám !
Mondjon egy számot.
Elárulta önnek, hogy megfenyegették?
Kapott pár durva levelet.
Nálam vannak, legalábbis néhány.
Összetépte a többit.
Beledobta őket a tűzbe.
Ezek azok.
JOBB, HA VIGYÁZOL MAGADRA
MINKET NEM SZED RÁ SENKI
- Merci, Mr. MacOueen. - Köszönjük.
Ha további kérdéseink lennének, majd újra szólunk.
Fontolóra vették a latin fickót?
Azt a Marquezt? Ördögi egy alak.
Hát, ismerik a fajtáját...
ők nem irtóznak úgy a gyilkosságtól, történelmileg szólva.
Mintha azt mondta volna, hogy ön nem rasszista.
Felteszem, hogy...
ez a fajtól függ.
Pedig remek alakítást nyújtott.
- MacOueenre gyanakszik? - Korai megmondani,
de nehéz elképzelni, hogy őrjöngve megkésel valakit.
Józanul semmiképp. Ki tehette?
Még nem tudom. Faggassuk ki.
- De kit? - Az áldozatot.
12 szúrt seb van rajta, és mint Arbuthnot mondta, össze-vissza.
Ha a doktor bűnös, biztos nem hagyta, hogy ez befolyásolja a véleményét.
Nézze az órát! 1:15-kor megállt.
- Az orvos is ekkorra tette a halál beálltát. - Lehetséges, igen.
- Nem egészen értem. - Nos, én magam sem értem.
Egyáltalán semmit sem értek. Ha ezt a két sebet nézi,
durvák és mélyek, mégis csak kevés a vér.
De ez egy őrjöngő támadás volt.
Lesújtott itt is, ott is, semmi logika benne, csak extrém erőszak.
Mindeközben az életerős, nyugtalan, kávéval teli áldozatunk
csak fekszik nyugodtan, és küzdelem nélkül elfogadja a halált,
miközben még...
az eszköz is a keze ügyében van, amivel megvédhetné magát.
Fogja meg!
Lássuk csak, mi van itt!
Barbitál. Megszaladt az üvegcse.
Elkábították, hogy ne tudja ezt használni.
És itt hever még egy női zsebkendő.
Egy kézzel hímzett objet de Iuxe. Potom 200 frank Párizsban.
Ráadásul monogramos is.
- És itt a kis barátunk, a pipapucoló. - Újabb nyom.
Igen, egy sereg kényelmesen elejtett nyom.
Mégis csupán egy tűnik talán igazinak.
Lehet, hogy ez a hamutál szolgál majd a hiányzó láncszemmel.
Egy elszenesedett cédula-darab.
Egy kísérlet talán a bizonyíték elégetésére.
Köszönöm! Épp időben érkeztek.
- Kölcsönvehetem az eszközét? - Köszönöm.
Tökéletes.
Merci, merci.
Nos, szívesebben megérteném,
miért hagytak egy nyomot, mintsem, hogy mi is ez a tárgy.
Belülről keressük az igazságot, nem kívülről.
Ez esetben ugyanakkor üdvözölnék némi tudományos segítséget.
Beállíthatná nekem a lángot.
Maintenant!
Ez is csak egy az undok levelek közül.
Téved, mon ami. Ez egy titkot rejteget.
N ézze!
"Ron vére tapad kezedhez, meg fogsz halni."
Mit jelent ez?
Jöjjön velem, Bouc!
Töltsük ki a hézagokat.
Ez sosem volt egy tengerparti talány.
Tudom a halott igazi nevét.
Nem Ratchett volt, hanem Cassetti.
Ismerős a név.
Akkor az Armstrong név is ismerős lesz.
Az Armstrong-eset?
A történet sokkolta a világot. Két évvel ezelőtt...
a híres pilóta, John Armstrong ezredes
és a felesége, Sonia arra ébredtek, hogy egyetlen gyermeküket, a kis Daisyt
elrabolták a kiságyából.
Elkeseredésükben Armstrongék kifizették a váltságdíjat,
de nem sokkal később megtalálták Daisyt, akit meggyilkolt...
Ratchett, aki Cassetti volt.
Sonia Armstrong várandós volt, amikor megkapta a hírt.
A sokk következtében hamarabb megindult a szülés,
amit sem ő, sem a kicsi nem éltek túl.
Honnan tudja ezt, Poirot?
John Armstrong maga mesélte el nekem.
Levélben kérte a segítségemet,
de mire az eljutott hozzám,
már túl késő volt.
Holtan találták egy lőtt sérüléssel.
Agyonlőtte magát.
"Daisy Armstrong vére tapad a kezedhez, meg fogsz halni ezért."
Így is történt.
- Monsieur Poirot! - Igen, Michel?
Mrs. Hubbard beszélne önnel. Tartóztattam, amíg tudtam.
Mrs. Hubbard! Elnézést, hogy megvárattam.
A feje tele gőzzel, a szája meg szavakkal.
Nagyon jól látja a dolgot! Azt próbálom elmondani önnek...
egész nap,
hogy a gyilkos bentjárt a fülkémben múlt éjjel.
Azt hittem, megöl. Kiderült, megtehette volna,
de ő Ratchettel végzett.
Felriadtam a sötétben és tudtam, hogy egy férfi van a szobámban.
Biztos benne, hogy férfi volt?
Tudom, milyen érzés, ha egy férfi van a szobámban.
Szóltam a kalauznak, de ő nem hitt nekem.
Kértem, hogy ellenőrizze az elválasztó ajtót Ratchett szobája felé,
mert biztos azon át távozott.
Kétség kívül kinyitotta valaki.
Én bezártam azok után, amit Ratchett mondott.
Mert egy elég nyílt ajánlatot tett.
Hallott esetleg már valamit
az Armstrong gyermekrablásról?
Ki ne hallott volna?
Morbid történet.
A gyermek gyilkosa, Cassetti
halt meg az éjjel.
Ratchett volt az a férfi.
Ugye mondtam? Tudtam, hogy egy gonosz alak.
Ugye hisz nekem, hogy egy férfi járt benn nálam?
Tudom, egy ostoba libának tart.
De bizonyítani tudom az igazam.
Ez egy Orient Expresszes kalauz egyenruhájáról való.
Micheléről eshetett le, mikor önnél járt.
- De egy gombom se hiányzik. - Az ágyam lábánál találtam, a takarón.
Ott, ahol aludtam. Ön minek nevezi ezt?
Bizonyítéknak. Nagyon köszönöm, Mrs. Hubbard.
Járt valaha Amerikában?
Egyszer.
Évekkel ezelőtt, röviden.
Milyen céllal?
- Hogy igazoljak egy gyanút. - Mégpedig?
Hogy nem tetszene.
Ajánlottak egy állást Bostonban.
Megnéztem, és visszatértem Londonba.
- Ratchett odavalósi volt? Bostoni? - Hát, mit tudom én.
Nem lett volna illő...
megkérdeznem.
- Folytassa. - Mr. Ratchettet...
utoljára úgy kilenc körül láttam.
Bevittem a kávéját, és fellógattam a ruháit.
Önnek fáj a foga, ha jól sejtem.
Előjegyeztek foghúzásra a héten Londonban.
Mr. Ratchett ragaszkodott hozzá, hogy ne halogassam már tovább.
Elege lett az elfojtott nyöszörgésemből.
Ennek a megnyerő Ratchettnek szokása volt esténként kávét inni?
Egyáltalán nem. De az utóbbi időben elég zaklatott volt.
Azt mondta, szeretne éber maradni. Tegnap este különösképp,
mert talált egy levelet a fülkében.
Kérem, mondja, hogy nem maga írta!
Ha bármi kellemetlent kívánnék a párnáján hagyni,
az nem egy levél lenne.
Kávét!
Nyilván egy ilyen...
tisztességtudó, derék inas
sosem beszélne így a gazdájával, mint ön.
Ha nem tudná, hogy a pályafutásának belátható időn belül...
vége.
Nem csupán a fogával van baja.
A tüdeje?
A pajzsmirigyem.
A gyomromra is átterjedt, mint az apámnál, csak ő fiatalabb volt.
Hónapjaim lehetnek.
Sajnos nem operálható az orvos szerint.
És hirtelen már nem is... féltem.
Csak azt teszem, amit akarok, mostantól.
Kimondom, amit gondolok.
A kávé.
Úgy fest, a csészéjébe kábítószert kevertek.
- Persze azt fogja mondani, hogy nem ön volt. - Természetesen.
Mikor és honnan szerezte be a kávét és a csészét?
A konyhából, uram.
A vacsoránál rendeltem meg kilencre, és el is készült.
Bárki hozzáférhetett még előttem.
Merci.
Mr. Masterman!
Együttérzésem a fogfájás miatt.
Merci. Imádom az apró sütiket.
Nos, Miss Pilar Estravados, ön misszionáriusnő,
de ápolónői képesítést szerzett, mielőtt szakmát váltott?
Az Úrnak tartoztam vele.
Talán az adósa volt?
Akadtak...
elnézőbb időszakok az életemben...
mikor többet vettem el, mint adtam.
Gerhard Hardman.
A műszaki tudományok professzora.
Bizony, a tudomány lesz az, ami visszanyeri Németország büszkeségét.
- Biniamino Marquez. - Mr. Marquez!
Szeretném, ha tisztáznának a bűnténnyel kapcsolatosan,
tehát kérdezzenek tőlem bármit. Bármit. Nem hazudok többet.
Elhagyta a fülkéjét az éjjel?
Csupán egyszer. Hogy aszpirint kérjek.
Mrs. Hubbard ajánlott valamit korábban,
de elhárítottam. Aztán nem tudtam aludni,
és meggondoltam magam.
Turinban lesz a konferenciám.
Én leszek az egyetlen osztrák előadó, így hát nélkülem
jóval gyengébb lenne a színvonal.
A börtönből megszökve bevesztegettem magam Amerikába,
és megesküdtem, sose hazudok vagy lopok többet.
Mert barátaim, ha bíznak benned, többet költenek.
Az olaszok marhák. A spanyolok birkák.
A belgák...
A fülkémbe jöttem, amin a búskomor angol inassal osztozom.
Sült hal. Csak nyöszörög.
De biztos látta, hogy aludtam egész reggelig.
Elmondanám, hátha fontosnak bizonyul,
hogy volt egy kínos pillanat.
Amikor átmentem Mrs. Hubbardhoz,
előbb rossz ajtón nyitottam be.
Ó, elnézést.
- Ez hánykor volt? - Ha jól emlékszem...
Ne szabadkozzon.
...húsz perccel 11 előtt.
Igazán érdekes.
Amennyire tudjuk, kegyed az utolsó, aki élve látta Ratchettet.
- Mit árul? - Automobilokat.
Három szalonom van.
Üres zsebbel jöttem Amerikába, szegényen. És most...
- Ha igaz, Miss Debenham igazolja. - Hogy ne lenne igaz.
Én nem hazudok.
Lehet, hogy Miss Debenham elhagyta a fülkéjüket, és ön nem vette észre?
Nem. Nagyon éberen alszom.
A legapróbb neszre is azonnal felriadok.
Egyszer megleptek.
De soha többet.
Sose mondtam, hogy sofőr vagyok.
A fotográfiák közt, amik kihullottak a bőröndjéből,
volt egy kedves kép, amin egy kisfiú sofőrsapkában
meglátogatja a papát a munkában. Kit sofírozott?
A kezén a bőrkeményedéseket a bokszolás okozta?
Veszélyes városokban végzem a munkámat,
ahol nem lehet úrrá rajtam a félelem.
- Megtanultam ütni. - Hát már nem bízik az istenében,
mióta meglepték?
De, csak lehet, hogy épp dolga van.
Istennek mindig van dolga.
Masterman volt.
Egy haldokló embernek nincs semmi vesztenivalója.
Bravó, Bouc! Eltekintve attól, hogy Mr. Marquez
nyilván igazolja, hogy a hálótársa, Masterman,
az ágyában olvasott a halál idején.
Ha egyszerű volna, nem lennék híres. Következő!
Miss Debenham! Nincs ellenére a hűs levegő?
Hálából pikniket rendezek önnek.
A hálótársam bezzeg ülhet a szűk fülkében. Értem.
A gyanúsítottakból a legjobb helyen kell kiszedni az igazat.
Engem fagyasztással billent ki.
- Ügyes. - Kérem, írja le a teljes nevét és címét!
Amúgy halvány mályva.
Miss Estravados mondta, hogy megkérdezte a köntöse színét.
Merci.
Mary Hermione Debenham.
Van, aki Hermionénak hívja?
Mary vagyok. Alkalmazottként Miss Debenham. És balkezes.
Szokatlan, tudom.
Nem lehet fix a teóriája, ha a kézírásom vizsgálja.
Mit gondolt a halottról?
Nem mondanám, hogy bármit is gondoltam.
Nem igazán értem a kérdést.
Bocsánat Mademoiselle, az én kis különcségeimért.
Az emberi természet konokul bonyolult.
A megfelelő eszközzel lehet csak hozzáférni.
Ezekjátékok, nem eszközök, Hercule.
- Inkább tegye félre őket. - Legyek egyenes? Parfait.
Ismerte a doktort az utazás előtt?
Dr. Arbuthnotot?
Nem.
Vonzalom első látásra?
Nem Amerikában vagyunk,
Miss Debenham, nem tiltja törvény azt, amit érez.
A hallgatást sem tiltja törvény,
és tartom a...
Sosem jártam Amerikában.
Szabad esetleg rákérdeznem néhány elkapott szóra?
Ön és az idegen Arbuthnot, talán mégsem annyira idegenek.
Ön azt mondta:
"Ne most! Ha vége lesz. Akkor már nem bánthatnak."
Mire célzott?
Azt hiszi, a gyilkosságra?
Egy kalapácsos embernek minden probléma egy szög.
Ön a bűnben él.
- Látja a gonoszt minden nap. - Nem úgy.
Elég bűntényt látok ahhoz, hogy tudjam, az ilyesmi rendellenes.
Úgy vélem, egy meghasadt lélek kell hozzá,
hogy valaki megöljön egy másik embert.
Még egyszer kérdem, mire célzott?
Mint megállapítottuk,
a hallgatást nem tiltja törvény.
Nos, értem.
És utána, Dragomiroff hercegnő?
Vacsora után lefeküdtem.
Az Úr hosszú életet adott, de fájós háttal átkozott meg, hogy nyomorulttá tegye.
Úgy háromnegyed 1 körül
felkeltettem Fráulein Schmidtet.
Ő masszírozott, és felolvasott kicsit, aztán aludtam.
Ismeretségben állt valaha
egy családdal, akiket úgy hívnak, hogy Armstrong?
Egy kimondhatatlan tragédiát kellett elszenvedniük.
Nagy rajongója voltam Sonia Armstrong édesanyjának,
Linda Arden színésznőnek.
Akihez fogható tehetség százévente egyszer születik.
Miss Arden a rendezés felé fordult.
Ő lehetett volna az első női titán a Broadwayn,
ha nem történik ez a tragédia.
És ez a Linda Arden azóta már halott?
Akár az is lehetne.
Már soha nem hagyja el az otthonát.
Daisy a keresztlányom volt.
Csodálatos...
Nem értem, mi köze ennek a mi bajunkhoz, nyomozó úr?
A tegnap megölt férfi valódi neve Cassetti volt.
Ő volt az, aki végzett a kis Daisy Armstronggal.
Értem.
Bevallom, hogy ismerem a családot, és ez a férfi most halott.
A véletlen egybeesés bizonyára tűrhetetlennek tűnik.
Önnél talán megengedett egy véletlen.
Önnek is fel kell tennem néhány kérdést, Fráulein Schmidt.
Nem. Felesleges. Garantálom a feddhetetlenségét.
Akkor is, ha megengedi, hercegnő.
Kérem, válaszoljon egyszerűen németül!
De Őméltósága így egyáltalán nem ért engem.
Épp ez a lényeg.
Ez az Öné? H, mint Hildegarde?
Ez túl finom darab nekem.
Ez az igazság a múlt éjjelt illetően?
Úgy volt, ahogy mondta. Értem küldte a kalauzt,
aztán visszatértem az ágyamba.
Látott esetleg még valakit?
Csak a másik kalauzt.
"A másik kalauzt"? Úgy érti, Michelt?
Nem, nem azt, aki felébresztett.
Kérem, jöjjön velem!
- Biztos, hogy nem őt látta? - Biztos. A másik alacsony volt és szakállas.
- Fráulein, nincs másik kalauz. - Tudom, mit láttam!
Magas hangja volt, az egyenruhája pont ilyen.
Bár gyanítom, hogy hiányzott róla egy gomb.
Uram, hozza az álkulcsát, gyorsan.
Meg kell találnunk egy egyenruhát és egy piros kimonót.
Több ezer fénykép, számtalan pár zokni,
mindenféle színű köntös, csak piros nem,
és sehol a hamis kalauz egyenruhája.
Az összes utasnak ellenőriztük a csomagját?
Igen, kivéve Andrényi grófét és a grófnéét, Monsieur.
Az ő bőröndjeiket tilos átkutatni.
Ők diplomata vízummal utaznak.
Hol máshol lehet még?
Egyetlen bőröndöt nem ellenőriztünk még.
Az enyémet.
A gyilkos gúnyt űz belőlem.
Jó. Az első hibája.
És ahogy az éj követi a napot...
Pardon, mademoiselle.
Nem, az nem az enyém!
- Én szóltam a kalauzról. Miért szóltam volna, ha én tettem? - Nem ön volt,
épp ezért ideális rejtekhely a fülkéje.
Voilá, a gomb. És ha már egy kalauz egyenruha,
miért ne lenne hozzá egy kalauz álkulcs?
Már tudjuk, a gyilkos hogy jutott át a bezárt ajtókon.
- Bourbon. - MacOueen.
- És most mit keresünk? - 500 font.
MacOueennek volt egy lajstroma a Ratchett-féle üzletekről.
Hol van?
Poirot!
Bouc! Mindenkit tartson bent!
Monsieur! Alljon meg!
Monsieur!
Maradjon ott!
Köszönöm, uraim. Köszönöm.
Szóval MacOueen volt az? Megvan az embere?
Pardonnez-moi, madame.
Hogy tehette?
- Nem én öltem meg! - El akarta égetni a főkönyvet,
de azért még olvasható! Számszakilag nem stimmel,
mert rendszeresen meglopta őt.
Az egész tele van...
hogy is mondják maguk a hamisságot? Tele van sóderrel?
- Púderrel? - Púder! Tele van púderrel!
Meglopta őt!
Azt hitte, leleplezi magát,
ezért ölte meg őt!
Igen.
Igen. Fenemód igaza van, hogy loptam.
Több ezret.
Tudtam, hogy ez piszkos pénz.
Mit számít, hogy egy kicsit lefölöztem a tetejét?
De hadd kérdezzek öntől valamit!
Ugyan miért vágnám le a fejős tehenemet?
- Nem én tettem. Nem öltem meg! - Nem ő volt.
Ez biztos.
- Az alibijét én tudom igazolni, ugyanis együtt ittunk hajnalig. - Így volt.
Whiskey-t kortyolt, és megjegyzést tettem az amerikai silány minőségére.
Többször is megkínált, hátha rákapok az ízére.
Aztán vitázni kezdtünk a politikáról. Mondott néhány...
sületlenséget Sztálinról, amit korrigáltam, de az italokban jártas.
Kérem, egy szóra, monsieur!
Megerősíti, hogy egész éjjel együtt voltak?
Kettőig füstöltünk és beszélgettünk, igen.
A füstös cimborák, ő a bagóval, ön meg...
Ön az egyetlen köztünk, aki pipázik.
- Megmutatná a pipáját és a dohányát, kérem? - Hogyne.
És ön, dr. Arbuthnot Indiából tart hazafelé, úgy hiszem. Igen?
Ez most kihallgatás?
- Járt Ratchett fülkéjében, mielőtt megölték? - Dehogy.
De ez az ön pipapucolója, n'est-ce pas?
Ha ezt a halott mellett találta, rossz helyen keresgél.
Orvos vagyok, uram. Aki gyógyít, és nem árt másoknak.
Ami azt illeti, keményen meg kellett dolgoznia azért, hogy orvos legyen.
Keveseknek adatik meg a lehetőség rá a fajtájából.
A middlesexi orvosi karon osztályonként egynek.
'24-ben én voltam az.
Mesterlövészként szolgáltam.
A hadseregben.
Nem egy tisztet megmentettem,
a hálásabbja elismerte az eszem meg a biztos kezem,
és támogatott a tanulásban.
Adósuk vagyok a nagylelkűségükért.
Ismerte Armstrong ezredest?
Ismertem két vagy három Armstrongot.
- Tommyt a 60-ból, Selby Armstrongot a... - John Armstrong ezredest kérdem.
Akinek amerikai a felesége, a gyermekét meg elrabolták és megölték.
- Nem ismerem a fickót. - Miss Debenhamet mikor ismerte meg?
Együtt utaztunk egy vasúti konvoj kocsiban Kirkukból Nissibinbe.
Ő mást állít, és problematikusan gyanússá tette magát.
- Excusez-moi. - Mary úrihölgy.
- Őt hagyja ki ebből. Kezeskedem érte. - Ahogy MacOueen alibijéért?
- Ön nem hallgat az érvekre. - Soha.
Szerencséje van. A jó doktor esküszik, hogy nem vétette szem elől.
- Látja? Tessék! Nem tehettem. - Dehogyisnem.
Ratchett esténként altatót vett be.
Ön könnyedén keverhetett bele Barbitált,
ahogy a doktor egyik italába is...
s máris kész a tiszta helyzet.
- Miért tettem volna ilyet? - Adott az indíték.
Talán előállnék egy másikkal.
Ez az indíték talán személyesebb jellegű.
"Igaz, hogyjogásznak tanultam, de nem erre születtem."
Hát miért erőltette a jogot mégis vajon?
Így akart megbékíteni egy imádott, de sokat követelő apát?
Aki maga igen jelentős sikereket ért el ugyanezen a területen,
de aztán elvesztette az állását?
Volt egy hírneves MacOueen, jól gondolom?
New Jersey állam államügyésze,
aki a vádat képviselte az Armstrong-perben.
Nem volt gyanúsítottjuk.
Az apám kénytelen volt bevádolni azt a szegény francia nőt,
a komornát a gyenge alibivel, Susanne-t.
Rá építette fel az ügyet.
A nő öngyilkos lett.
Ártatlan volt.
Mire a nyomok Cassettihez vezettek, ő már rég eltűnt.
Az öregemet ízekre szedték.
És én nem tehettem érte semmit.
Mégis azt állítja, miszerint nem tudta, hogy Ratchett volt Cassetti?
- Nem, nem. - De maga megtalálta.
- Nem. - Rátalált, és teljesen kifosztotta. - Nem.
Hogy előbb rendezhesse az apja adósságait, majd rendezhesse a számlát.
Nem, nem, nem.
Nem, ez nem így...
ez nem így történt! Nem ilyen módon.
- Valaki berúgta az ajtót... - Doktor!
Letakarta az arcom.
Ezt azonnal ki kell venni.
- Kérem a táskám! - Máris.
A fülkémben van.
Nem lesz rajta ujjlenyomat. A gyilkos meg akart szabadulni a késtől.
Ez az!
Nem ért se tüdőt, se artériát.
Szerencse, hogy él.
Ahogy mindenki. Maga nagy zseni!
Miért nem oldotta meg ezt az ügyet?
- Adnia kell neki egy kis időt. - Hát...
nemigen adhatok időt, mert nem sok vérem maradt.
Igen. Szólnék Mr MacOueennek és az igazi gyilkosnak itt,
aki valaki önök közül.
Nem tudom, ki maga. Nem mondtam semmit.
Kérem, hagyjon békén!
Játsszon!
Barátaim, a síneket reggelre megtisztítják.
- Kérem, térjenek vissza a fülkéikbe. - Én itt alszom,
ahol mindenkit láthatok, és mindenki láthat.
Mindenkinek ezt javaslom. Tartsák a meleget,
maradjanak nyílt színen, szem előtt reggelig.
A gyilkos nem habozna újra ölni.
Ugyanezt közlöm Andrényiékkel is,
diplomáciai mentesség ide vagy oda.
Engedelmükkel, megnézném az útleveleiket.
Tudja, hogy beszélnem kell vele.
Mellesleg van egy zsírfolt a felesége nevén. Tessék, nézze meg!
Elena nincs jól.
Ha nem engedi meg, jelentem a jugoszláv rendőrségnek,
és nincs kétségem afelől, hogy letartóztatják önöket...
- Hogy merészeli! - Drágám!
Drágám.
Mókásan néz ki, Monsieur Poirot.
Minden detektív ilyen mókás külsejű?
Sajnálom, hogy felébresztettem, Madame Ia Comtesse.
Éjszakánként mindig fenn vagyok.
Nappal meg alszom.
Van, aki a sötétségtől fél, de én a napfényt nem bírom.
Ön folyamatosan használja ezt a...
Barbitál.
Barbitál, Barbitál.
Óceánnyi mennyiségeket iszom.
Semmi értelme hazudni, drágám.
Átlát rajtunk.
E nélkül képtelen vagyok kimenni.
Aludni se tudok nélküle.
A félelmeimre szedem.
Mitől fél?
Mindentől.
Az útlevelében a leánykori neve szerepel, azaz Goldenberg.
Zsidó, igen?
Nem annyira. A középső nevem nem Maria.
Ön is táncos, mint a férje?
Nem, nem mint a férjem.
Corps de ballet.
Ő angyali tehetség, én csak szenvedély és kemény munka árán lettem elfogadható.
Elnézést, muszáj lefeküdnöm újra.
Ez az egyetlen köntöse, hölgyem?
Nem, van egy másik. Sárga színű chiffon.
Szeretek detektívekkel beszélgetni.
Sose tudni, mit kérdeznek.
Fővárosokban nagyon jó vagyok. A nevelőnőm folyton a földrajzon lovagolt.
Most elégedett?
Mindig elégedett vagyok, ha Ieleplezek egy hazugot.
Madame, az ön neve nem Elena, hanem Helena.
Otromba kísérlete ellenére is, hogy eltűntesse itt, és a csomagján.
A férjem hallotta, hogy találtak egy bizonyítékot,
egy "H" betűvel hímzett zsebkendőt, és nem akarta, hogy belekeveredjek.
Így megváltoztattuk. A bőröndön és az útlevélben.
Nem bűn, ha távol akarunk maradni a bajtól.
De mégis bajba kerültek.
Különös részlete az Armstrong tragédiának, melyben ez az ügy gyökerezik,
hogy hány ember sérült általa.
A fiatalabb testvér,
a színésznő anya...
művésznevén Linda Arden.
Feltételezem, hogy ő is zsidó származású volt,
hisz ki más választana leginkább más művésznevet?
Meredek következtetés lenne,
hogy eredetileg Goldenbergnek hívták?
Főként, ha találunk egy asszonyt, aki ugyanolyan korú,
mint az ő túlélő lánya,
és aki a félelem világában él?
Aki a húga Sonia Armstrongnak.
Kifelé!
Zajt hallottam és rohantam. Épp időben, igaz?
Most nyilván úgy gondolja, a gróf és a grófné a gyilkosok.
A gróf csak oltalmazó, a grófné egy pókot se tudna megölni.
Ön meg felhagyhatna a színleléssel.
Ön se nem osztrák, se nem német, se nem professzor.
De ügyes utánzat. Egy ismerősére alapozta?
A hentes, ahol felnőttem, egy "káposztafej" volt.
Jó ember, remek akcentussal.
- Mi árult el? - Azt mondta: Tur-in.
Rossz szótagot hangsúlyozott egy pedáns Teutonhoz képest.
Tu-rín.
Az esze vág, mint a borotva, azt meg kell hagyni.
Herr professor Gerhard Hardman...
az álcám.
Elnézést kérek a színesek gúnyolásáért.
A fenébe, én is félig zsidó lennék.
Cyrus Bethman Hardman.
Ön detektív a Pinkertonnál?
30 éve.
Épp Sztambulban voltam, hazatérőben, mikor sürgönyöztek az irodából.
Ratchett rendelt valakit, hogy kövesse. Tripla pénzt ajánlott.
Szerencsére a közelben voltam.
Azt mondta nekem, hogy egy alacsony, sötét embert keressek, magas hanggal.
Egész éjjel
a folyosót figyeltem, egy repedésen át az ajtómon.
Bármilyen bandita előttem kellett hogy elmenjen először.
Itt megesküszöm rá.
És megesküdne arra is,
hogy 30 éve dolgozik a Pinkertonnál detektívként,
vagy megint hazudna nekem,
és tagadná, hogy valójában rendőr volt előbb?
A fegyvere, a kockás markolat a kék felszín...
jellemzői a Police Positive sorozatnak.
1927-ben került forgalomba.
Úgy fest, végtelen a számomra eszkábált hazugságok sora.
Távozáskor hagyja itt a pisztolyt, professzor.
Onnan, ahol az ő fülkéje van...
képtelenség lett volna nem észrevenni.
Hacsak nem volt Ratchett ajtaja nyitva,
ahogy Pilar Estravados állítja, hogy kinyitotta.
Mely esetben valaki könnyedén...
takarásban lehetett előle.
Drága Katherine-om!
Ez egy gyalázatos bűntény.
És elakadtam, ma Katherine.
Nem találom a repedést a falon.
Miért kerüli el az egyikük a figyelmem?
Világéletemben...
biztosra mentem.
Túlzottan.
De most alázattal közelítek, és mint egy gyerek, úgy mondom:
fogalmam sincs.
Attól tartok, ma Katherine.
Elnézést, hölgyeim és uraim!
Nem biztonságos a vonaton lenni, míg visszateszik a mozdonyt a sínre.
Az alagútban kell várakoznunk. Köszönöm.
- Hová viszik a kutyákat? - Nem lesz semmi bajuk.
- Nincs ez rendjén. - Legalább mozognak egy kicsit.
Nem, nincs ez rendjén.
Hideg van!
Itt ragadtunk?
Hívatott engem?
- Egy újabb kihallgatás? - Jaj, nem! Csak élvezem a társaságát.
Merci, Bouc. Parancsoljon.
Van egy tíz kérdésből álló listám, amire nem lelek választ,
és a vonat mindjárt elindul.
Ön józan eszű,
gondoltam, talán támad egy ötlete. Tessék!
"A zsebkendő. A pipapucoló.
A skarlát kimonó. Az egyenruha.
Az idő az órán.
Tényleg akkor ölték meg? Korábban vagy később?
Egy ember volt vagy több?
Kik lehettek?"
Sajnos nem tudok segíteni.
Ah. Merci.
Talán van egy 11. kérdés, amit még nem tud,
bár választ adna a többire.
Lehet
Könnyedén mutogathatnék ujjal szegény Andrényi grófnéra.
Megállapítottam, hogy ő Sonia Armstrong testvére.
- Biztos benne? - Igen.
Bár gyanítom, hogy ő ártatlan.
Talán.
De annyi ember hazudott a szemembe ezen a vonaton.
- Ön is megtette, szemrebbenés nélkül. - Én?
Azt mondta, sosem járt Amerikában.
Azt a tényt is eltitkolta, hogy a tragédia idején
épp az Armstrong házban élt
a lányuk nevelőnőjeként. Ezt ön is tudja.
El kell tartanom magam.
Egy lányt, aki gyilkossági ügybe keveredik,
egy rendes család sem alkalmazna.
Miss Debenham, ön tervelte ki az egészet.
És odarendelte a grófnét tanúnak.
Ha végre holtan látja Ratchettet, talán visszatér a régi Helena.
Várta, hogy az útitársa elaludjon, de hiába.
Hát elkábította. De ő csak fejfájást kapott a szertől.
Aszpirinért könyörgött, mikor a vonat megállt. A kalauz leszállt,
végre tiszta volt a terep, így bemehetett Ratchetthez észrevétlen.
Ön imádta Daisy Armstrongot, így megölte Cassettit.
Cassetti egy disznó volt.
Megérdemelte a halált.
Nem ő ölte meg.
Én voltam.
Mary, menj!
Nem vállalhatod a felelősséget valamiért, amit én tettem.
Mary, kérlek, menj!
John Armstrong a legjobb barátom volt, a parancsnokom.
Mindig hitt bennem.
Orvosi egyetemre küldött és jövőt kínált.
Cassetti tönkretette.
A bánatban Maryre találtam.
És ráakadtam Ratchettre.
Az volt a tervünk, hogy átadjuk a rendőrségnek, ezt hallgatta ki.
De mikor megláttam az arcát...
tudtam, hogy nem érdemli meg a tárgyalást.
Szóval maga elkábította MacOueent,
átállította az időt az órán,
hogy hazudhasson a halál beálltának idejéről.
Nem hagyhattam, hogy megvádolják Maryt.
Vagy MacOueent.
A bűneimért nekem kell megfizetnem egyedül.
Katona vagyok.
Egy katona védelemből öl.
És most, Mr. Poirot, magamat kell védenem.
Hogyhogy még mindig nem halt meg?
Poirot?
Uraim, állj!
Uram, vissza kell terelnünk az utasokat a vonatra.
Kérem, vonuljanak távolabb
a szerelvénytől...
míg azt nem mondom, hogy visszajöhetnek.
Itt hazudoznak...
és azt hiszik, nem derül ki.
De vannak ketten, akik tudják.
Igen, ketten.
Az istenük...
és Hercule Poirot.
Ideje megoldani ezt az ügyet.
Dr. Arbuthnot azt kérdezte, hogyhogy még nem haltam meg.
Persze tudta a választ.
Egy mesterlövész, aki nem tud ölni közelről?
Nem hibázta el a lövést, csak meg akart sebesíteni.
Képtelen lenne megölni, mert maga nem gyilkos.
Egyikőjük sem gyilkos.
De mégis, valakinek annak kell lennie.
Két lehetséges megoldása van az ügynek.
Egy nehéz, mert a legtöbb ténnyel összevág, de nem minddel,
és egy másik...
bonyolultabb.
Az első megoldás.
Ratchett ellensége.
Egy gonosz maffiózó fellopózik a vonatra Vinkovciban,
amíg MacOueen és Arbuthnot levegőzik.
Van egyenruhája, álkulcsa, és leszúrja Ratchettet.
Majd Mrs. Hubbard fülkéjén át távozik és elmenekül.
Nem.
Nem, nem. Ez nem stimmel!
Miért rejti el az egyenruhát?
Ki kábítja el Ratchettet?
Ki szúrja meg Mrs. Hubbardot?
A fenébe is, ember!
Azt kérdem, vajon kinek előnyös ez?
Ez a bűntény egy gyilkos meggyilkolása.
A jótéteménye talán...
a léleknek szól, könnyít a szenvedésen.
Elnémít egy kiáltó hangot a fejben, ami nem hagy aludni.
Egy gyilkos van közöttünk.
Szóval...
itt van dr. Arbuthnot, Armstrong ezredes elkötelezett, hálás barátja.
Megismeri és vigaszra lel Mary Debenham, a nevelőnő társaságában,
aki szinte olyan, mint az anyja a kislánynak.
És oly közel áll Mrs. Armstrong ifjú húgához,
Helena Goldenberghez,
akinek módos férje számára ismerős a düh és erőszak.
Velünk utazik még Daisy keresztanyja is,
akinek egyik holmija
az a monogramos zsebkendő, amit a bűntett helyszínén találtunk.
A "H" betűt a cirill ABC-ben természetesen "N"-nek ejtik.
Natalia Dragomiroff.
És odaadó, gourmet séf kísérője,
aki vajon ki volt, mielőtt ön alkalmazta? Netán Armstrongék szakácsnője?
De még mindig nem végeztünk.
A Daisyre vigyázó dada,
az új keletű vallási buzgalmával, mely bűntudatból született,
mert hagyta, hogy a rábízott gyermeket elrabolják.
Ön volt ott a szobában éjjel, mikor Ratchett bemászott az ablakon?
Egy pohár borral többet ivott a kelleténél aznap este?
Azóta is magát hibáztatja,
amiért nem volt elég éber, hogy megállítsa őt?
Nem ismert mást, csak kedvességet
és szeretetet, amíg...
amíg én...
Velem kapcsolatban nem kell találgatnia.
Én az ezredes úr tisztiszolgája voltam a háborúban.
Utána pedig az inasa New Yorkban.
Nála finomabb embert Isten nem teremtett.
Ezzel a sofőrje is egyetértene.
Egy Armstrong által biztosított kölcsön révén építi az automobil-birodalmát.
Egy életre az adósa. Ki jöhet még számításba?
Mi van a Pinkerton detektívvel, az egykori rendőrrel,
akit az Armstrong ügyre állítottak rá?
Aztán beleszeretett valakibe, mert volt egy másik, nem nagydobra vert áldozat is.
Szerelmes lett a komornába, mielőtt hamisan megvádolták őt.
Ön otthagyta a rendőrséget, miután tanúja volt
az igazságszolgáltatás kifigurázásának,
amikor MacOueen apja letartóztattatta a lányt,
aki utóbb öngyilkos lett.
Nem! Nem, nem!
Susanne olyan szelíd volt.
És belém szeretett.
Egy öreg, őszülő férfiba. Mondtam, hogyjobbat érdemelne,
de mindig ott várt...
hajszálpontosan, minden randevún.
Mi másért lenne tele a vonat így télvíz idején? Miért a következetlen sebek?
Miért a bizonyítékok bősége? Miért?
Miért a kalauz?
Pierre Michel Avignonból...
aki elvesztette a nővérét...
a megvádolt komornát...
Susanne Michelt.
Csupán egy teremtés állíthatja, hogy többet vesztett bármelyiküknél.
A tragikus Linda Arden,
Sonia édesanyja,
Daisy nagyanyja,
aki visszavonult a színpadtól,
egyetlen utolsó fellépéstől eltekintve.
Ön borzasztóan okos ember.
Egy gyilkosságnak egy áldozattal kéne járnia.
Amikor Ratchett megölte Daisy Armstrongot,
egy tucatnyi élet ment tönkre, torzult el, ért véget.
Ők igazságot követelnek!
E sok sérült lélek közül végre választanunk kell,
hogy melyikük is a gyilkos.
Ki vette kézbe a kést? A válasz pedig...
Önmagában egyikük sem tehette.
Párban sem.
Csak úgy követhették el...
ha mind benne voltak.
Együtt.
Amikor a Ia vina megváltoztatott mindent,
ahogy a detektív is, a terveken is változtatni kellett.
A kimonó, az egyenruha,
egy ügyes improvizáció, az orvos, aki tudja, hogy sebezzen anélkül, hogy ölne,
mindnek megvolt a maga szerepe.
Gyerünk!
Tőlem származott a terv.
Én toboroztam őket.
Én nyomoztattam le Hardmannal Cassettit.
Én küldtem hozzá MacOueent, hogy dolgozzon neki, utána Mastermant.
MacOueen arra a napra tudta szervezni az utat, amikor Michel volt szolgálatban.
Mr. Ratchett?
Semmi baj.
Bien, monsieur. Jó éjt!
Szóval bevégeztetett.
Az ártatlan haláláért.
Egy élet egy életért.
Bosszú.
Más nem lóghat ezért, csak én.
Tőlem eredt a terv.
Mondja a rendőröknek, hogy én tettem, egyedül.
Bennem semmi élet nem maradt már.
Nekik még van esélyük most.
Helenának imádkozom...
hogy legyen egy új esélye.
Ők még...
most élhetnek...
és némi örömet
lelhetnek valahol.
Érjen ez véget velem.
Ők nem gyilkosok.
Mind jó emberek.
Újra jók lehetnének.
Volt, ami helyes volt, volt ami nem.
És most itt van ön.
Én nem ítélkezhetek.
Önöknek kell dönteniük.
Ha szabadon akarnak távozni, büntetlenül a bűntettük után,
akkor még egyet el kell követniük.
Nem akadályozom meg.
Nem hagyhatja, hogy megöljék!
Dobják a holttestem a tóba, és ártatlanul távozhatnak az állomáson.
El kell hallgattatniuk.
Bouc képes hazudni.
De én nem.
Tegye meg az egyikük!
Ne!
Én már meghaltam Daisyvel.
Ne!
Azt mondta, hogy igazságra lelni a dolga.
És itt mi az igazság?
Néha az emberek törvénye nem elég.
És hol van a lelkiismeret?
Eltemetve Daisyvel.
Kedves Armstrong ezredes!
Végre válaszolhatok a levelére,
legalábbis a gondolatokkal a fejemben, és azzal az érzéssel a szívemben,
hogy valahol hall engem.
Immár lelepleztem az igazságot az ügyben,
ám ez mélységesen zavarba ejtő.
Mert láttam a meghasadt emberi lelket.
Mennyi tönkrement élet, mennyi fájdalom és düh,
amely utat ad a mély gyász mérgének,
mígnem egyetlen bűntettből sok lesz.
Mindig is szerettem volna hinni, hogy az ember racionális és civilizált.
Az egész létezésem ezen a reményen alapszik.
A renden és módszerességen meg az apró, szürke agysejteken.
De most, talán azt kérik tőlem...
hogy hallgassak inkább...
a szívemre.
Hölgyeim és uraim!
Esetükben megértettem, hogy az igazság mérlegét
nem mindig lehet egyformán súlyozni.
Ez egyszer el kell fogadnom,
hogy a kiegyensúlyozatlansággal éljek.
Itt nincsenek gyilkosok.
Csak emberek, akik megérdemlik a gyógyulás esélyét.
A rendőrség elfogadta az első megoldásomat
a magányos gyilkossal, aki elmenekült.
Én most leszállok a vonatról elintézni a formaságokat.
Önök szabadon távozhatnak.
Kívánom, hogy leljék meg a lelki békéjüket.
Velem együtt.
Üdvözlöm!
Egy bizonyos Mr. Poirot-t keresek. Egy igen sürgős ügy miatt várják.
Épp szabadságon van.
Már megint az a Kassner-ügy?
Nem, uram, sokkal rosszabb.
El kell vinnem Egyiptomba, azonnal,
mert gyilkosság történt, azon az átkozott Níluson.
Ön az a detektív?
Igen.
Én vagyok az a detektív.
Igazítsa meg a nyakkendőjét!
A kocsinál találkozunk.
Nocsak, uram!
Merci. Allons-y.
GYILKOSSÁG AZ ORIENT EXPRESSZEN
Magyar szöveg: Pataricza Eszter és Heltai Olga